Науковий журнал започатковано з метою опублікування результатів наукових досліджень проблем правової науки, теоретико-прикладних проблем правового забезпечення фіскальної політики держави, удосконалення законодавства та правозастосування. Науковий журнал «Ірпінський юридичний часопис» є друкованим виданням, формування його електронної версії здійснюється на платформі OJS. Усі опубліковані наукові статті отримують цифровий ідентифікатор об’єкта DOI. Журнал є науковим юридичним рецензованим виданням. Матеріали, що надходять для публікації в журналі, рецензують незалежні рецензенти та члени редакційної колегії розглядають і рекомендують до друку Вченою радою Державного податкового університету.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ДЕРЖАВНОЇ БОРГОВОЇ ПОЛІТИКИ В УМОВАХ ЕКОНОМІЧНОЇ НЕСТАБІЛЬНОСТІ
У статті досліджуються правові аспекти управління державним боргом України в умовах економічної нестабільності та безпекових викликів. Державний борг розглядається як комплексний фінансово-правовий інститут, що формує зобов’язання держави перед внутрішніми та зовнішніми кредиторами, визначає межі її економічної свободи та впливає на політичні рішення. Обґрунтовано, що ефективне управління боргом є ключовим елементом забезпечення макрофінансової стабільності та довіри до держави на міжнародній арені. Особливу увагу приділено багатовимірності боргової політики, яка охоплює економічний, політичний, соціальний та оборонний виміри. Показано, що боргові ризики мають гібридний характер, адже фінансові інструменти часто супроводжуються політичними умовами, що посилює їхній вплив на державну стійкість. У роботі окреслено ключові проблеми правового регулювання боргових відносин, зокрема правові колізії, відставання законодавства від динамічних глобальних процесів, а також недостатній рівень координації між органами державної влади. Визначено основні причини загострення боргової проблематики: повномасштабна війна, окупація територій, економічна нестабільність і залежність від зовнішніх кредиторів. Обґрунтовано, що аналіз боргової політики потребує врахування багатьох взаємопов’язаних вимірів, які разом визначають рівень фінансової стійкості та національної безпеки з урахуванням взаємодії фінансових, правових і безпекових чинників. У висновках запропоновано напрями вдосконалення боргової політики, зокрема оновлення законодавчої бази з урахуванням міжнародних стандартів, посилення інституційної спроможності та міжвідомчої координації, диверсифікацію джерел фінансування, впровадження цифрових та інноваційних інструментів управління боргом, а також забезпечення балансу між виконанням боргових зобов’язань і соціальною відповідальністю держави. Обґрунтовано, що боргова політика має розглядатися не лише як економічний механізм, а і як стратегічний інструмент зміцнення фінансової стійкості та національної безпеки України.
Авторське право (c) 2026 А. В. Гарбінська-Руденко, А. С. Вербіцький https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МІЖНАРОДНИЙ ДОСВІД ПРАВОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ФІНАНСОВОЇ БЕЗПЕКИ
Сучасний етап розвитку фінансово-економічної системи характеризується посиленням глобалізаційних процесів, інтеграцією національних економік та зростанням впливу зовнішніх чинників на фінансову стабільність держав. У таких умовах фінансова безпека набуває визначального значення як складова національної безпеки та передумова сталого економічного розвитку. Водночас в Україні спостерігається низка системних проблем у сфері правового забезпечення фінансової безпеки, зокрема зростання державного боргу, неефективність бюджетної політики, дисбаланси в системі публічних фінансів, недостатній рівень інституційної спроможності та незавершеність структурних економічних реформ. Попри активізацію євроінтеграційних процесів та часткову імплементацію європейських підходів, вітчизняна система фінансової безпеки залишається недостатньо адаптованою до сучасних викликів і загроз. Водночас досвід держав Європи свідчить про ефективність комплексного підходу до забезпечення фінансової безпеки, який ґрунтується на поєднанні економічних, правових та інституційних механізмів. За таких умов особливої актуальності набуває дослідження зарубіжного досвіду забезпечення фінансової безпеки та визначення можливостей його адаптації в Україні. Методи дослідження. Для досягнення поставленої мети застосовано комплексний підхід, що зумовив використання загальнонаукових та спеціально-наукових методів. Зокрема, порівняльно-правовий метод використано для аналізу досвіду країн Європейського Союзу у сфері забезпечення фінансової безпеки та визначення можливостей його адаптації в Україні. Формально-юридичний метод застосовано для дослідження нормативно-правових актів, що регулюють фінансову сферу. Системно-структурний метод дозволив виокремити основні елементи та складові фінансової безпеки держави. Функціональний метод використано для визначення ролі та повноважень суб’єктів забезпечення фінансової безпеки. Для узагальнення результатів дослідження та формулювання висновків і пропозицій застосовано методи аналізу, синтезу, індукції, дедукції та аналогії. Основні результати дослідження. У статті здійснено комплексний аналіз міжнародних, зокрема європейських, підходів до забезпечення фінансової безпеки держави та визначено їх ключові інституційні й правові особливості. Встановлено, що ефективні моделі фінансової безпеки ґрунтуються на поєднанні бюджетної, боргової, податкової, банківської та валютної політики із належним рівнем державного контролю та взаємодії з приватним сектором. Проаналізовано досвід окремих країн Європейського Союзу щодо формування механізмів фінансової стабільності, управління ризиками та забезпечення економічного зростання. Обґрунтовано, що важливими чинниками ефективності є чітке визначення національних інтересів, інституційна узгодженість, а також адаптивність до глобальних викликів. Визначено пріоритетні напрями вдосконалення системи фінансової безпеки України, зокрема через модернізацію законодавства, підвищення ефективності державного управління, зменшення боргового навантаження та імплементацію кращих європейських практик. Висновки та конкретні пропозиції автора. Запропоновано вдосконалення правового забезпечення фінансової безпеки України через комплексний та системний підхід, який доцільно реалізувати в таких ключових напрямах: 1) затвердження цілісної та оновленої концепції забезпечення фінансової безпеки держави з урахуванням сучасних викликів і адаптації позитивного міжнародного досвіду; 2) підвищення ефективності управління публічними фінансами, зокрема через удосконалення бюджетної політики, скорочення дефіциту бюджетів та зменшення боргового навантаження; 3) реалізація структурних фінансово-правових реформ у промисловій, валютній та інвестиційній сферах, що сприятиме стабільному економічному зростанню; 4) інституційне зміцнення системи фінансової безпеки за рахунок підвищення координації державних органів та запровадження ефективних механізмів фінансово-правового контролю з урахуванням європейських практик взаємодії держави, бізнесу та суспільства; 5) поглиблення євроінтеграційного вектора розвитку, що дасть змогу забезпечити підвищення конкурентоспроможності національної економіки та зміцнення фінансової безпеки України в умовах глобалізаційних процесів та відповідно до європейських стандартів.
Авторське право (c) 2026 М. В. Глух, К. В. Саввопуло, А. С. Лекарь https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
РОЛЬ І ЗНАЧЕННЯ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ ПІД ЧАС РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
Стаття присвячена ролі та значенню місцевого самоврядування в Україні під час російсько-української війни. Поставлено завдання виявити основні проблемні питання в цій сфері, зокрема про баланс сил і повноважень між центральною владою та владою місцевого самоврядування, про доцільність дотримання права місцевої влади на автономію у прийнятті рішень, про діяльність самоврядування на тимчасово окупованих територіях та територіях зі статусом деокупованих, фінансування Сил оборони з бюджетів місцевого самоврядування, а також проаналізувати позитивні та негативні чинники реформи децентралізації влади в Україні. Актуалізовано, що органи місцевого самоврядування набувають ключової ролі в забезпеченні енергетичної стійкості громад. Їхнім першочерговим завданням стає забезпечення про безперебійне енергопостачання об’єктів критичної інфраструктури (децентралізація енергосистеми, можливо як розподільча теплогенерація). Також було б доцільно розробити, ухвалити та ввести в дію закони України «Про територіальні громади в Україні» та «Про фінансування Сил оборони з місцевих бюджетів».
Авторське право (c) 2026 А. В. Діміч https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
РОЛЬ МІЖНАРОДНИХ ОРГАНІЗАЦІЙ У ФОРМУВАННІ ГЕНДЕРНОЇ ПОЛІТИКИ СЕКТОРУ БЕЗПЕКИ ТА ОБОРОНИ УКРАЇНИ
Стаття присвячена комплексному аналізу ролі міжнародних організацій у формуванні та реалізації гендерної політики в секторі безпеки та оборони України в умовах масштабної збройної агресії російської федерації та глибокої трансформації національної правової й безпекової системи. Особлива увага приділяється нормативній, експертній, фінансовій та освітній підтримці з боку ключових міжнародних акторів: Організації Об’єднаних Націй (ООН), Організації Північноатлантичного договору (НАТО), Організації з безпеки та співробітництва в Європі (ОБСЄ) та Європейського Союзу (ЄС). Основним фокусом дослідження є механізми імплементації міжнародних стандартів у сфері гендерної рівності, зокрема резолюції Ради Безпеки ООН № 1325 «Жінки, мир, безпека» (Women, Peace and Security) та подальших резолюцій порядку денного WPS. У статті визначено практичні результати впливу міжнародних організацій: розширення участі жінок у військовій службі та секторі оборони, створення інституту гендерних радників у Збройних Силах України, інтеграція гендерного компонента в систему військової освіти та професійної підготовки, а також прийняття й періодичне оновлення Національного плану дій з виконання резолюції 1325. Водночас проаналізовано наявні проблеми та виклики імплементації гендерної політики: стійкість патріархальних культурних стереотипів, недостатній рівень гендерної обізнаності серед військового та цивільного персоналу, формальний підхід до виконання міжнародних зобов’язань, а також інституційні бар’єри, що обмежують реальну рівність можливостей. Зроблено висновок, що міжнародні організації відіграють ключову каталізуючу роль у просуванні гендерної політики в секторі безпеки України. Подальше ефективне впровадження гендерного підходу вимагає не лише формальної імплементації міжнародних норм, а й подолання глибоких інституційних і соціокультурних бар’єрів, посилення моніторингу та забезпечення справжньої політичної волі на національному рівні.
Авторське право (c) 2026 А. В. Іванов, А. А. Феміда https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ РИНКУ ВІРТУАЛЬНИХ АКТИВІВ У КОНТЕКСТІ МІЖНАРОДНОЇ ІНТЕГРАЦІЇ
У статті використано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема аналіз і синтез, порівняльно-правовий, формально-юридичний, індукції, дедукції, аналогії. Формально-юридичний метод використано для аналізу національної нормативної бази. Порівняльно-правовий метод дав змогу здійснити її порівняння з практиками FATF, ЄС, США, Великої Британії та Швейцарі,. що регулюють ринок віртуальних активів. Для формування висновків і рекомендацій застосовувалися методи аналізу, синтезу, індукції, дедукції, аналогії. Встановлено, що розвиток ринку віртуальних активів в Україні стримується рядом чинників: невизначеністю правового статусу окремих операцій, невведенням в дію Закону України «Про віртуальні активи», недостатньою координацією між регуляторами та обмеженим рівнем захисту інвесторів. Виявлено суттєві ризики, пов’язані з використанням криптоактивів у схемах відмивання коштів, обходу санкцій та іншої діяльності, а також вплив кіберзагроз і волатильності на стабільність фінансової системи. Обґрунтовано необхідність впровадження ефективних механізмів AML/CFT-контролю та прозорого оподаткування операцій з віртуальними активами. Проаналізовано дорожню карту ринку віртуальних активів на 2026–2030 роки із визначенням ключових етапів реалізації реформ та системи показників ефективності. Запропоновано запровадження ліцензування постачальників послуг (VASP), посилення інституційної взаємодії та адаптацію до європейського правового простору. Визначено, що формування цілісної та збалансованої системи регулювання ринку віртуальних активів є важливою умовою забезпечення фінансової безпеки держави, підвищення довіри інвесторів і стимулювання розвитку інноваційної економіки. Реалізація запропонованих заходів сприятиме гармонізації національного законодавства з міжнародними нормами та підвищенню прозорості ринку віртуальних активів. Врахування міжнародних стандартів і антикризового контексту є критично важливим для успіху регулювання крипторинку. Введення в дію закону про VA і його приведення у відповідність з MiCA/FATF забезпечить чіткі правила, узгоджені із зарубіжною практикою.
Авторське право (c) 2026 Л. М. Касьяненко, А. А. Вaховcькa, Я. М. Бабій https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРОБЛЕМНІ ПИТАННЯ ПРИЗНАЧЕННЯ ТА ПРОВЕДЕННЯ СУДОВОЇ ЕКСПЕРТИЗИ В АДМІНІСТРАТИВНОМУ ПРОЦЕСІ УКРАЇНИ
У статті досліджено проблемні питання призначення та проведення судової експертизи в адміністративному процесі України. Визначено, що експертиза є важливим процесуальним інструментом використання спеціальних знань, результатом якого є висновок експерта, що оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Акцентовано увагу на тому, що в адміністративному судочинстві експертиза має особливе значення, оскільки сприяє об’єктивній перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень. Зазначено, що потреба в спеціальних знаннях виникає в податкових, земельних, містобудівних, соціальних, медичних, військових та інших категоріях адміністративних справ. Розкрито значення експертного висновку для встановлення фактичних обставин справи, перевірки обґрунтованості адміністративних рішень і забезпечення ефективного судового захисту особи. Окрему увагу приділено проблемам правильного формулювання питань експерту, визначення меж його компетенції, забезпечення незалежності експертного дослідження та оцінки висновку експерта судом. Підкреслено, що експерт не вирішує правові питання й не підміняє суд, а лише надає професійні відповіді в межах спеціальних знань. Зроблено висновок, що належне застосування судової експертизи в адміністративному процесі сприяє підвищенню якості судового розгляду, зміцненню принципу верховенства права, захисту прав людини та формуванню більш обґрунтованої судової практики в публічно правових спорах. Визначено, що експертиза в адміністративному процесі є важливим інструментом встановлення фактичних обставин, перевірки обґрунтованості рішень суб’єктів владних повноважень і забезпечення ефективного судового захисту. Її значення полягає не лише в отриманні висновку експерта, а й у створенні процесуальних умов для справедливого, повного та об’єктивного розгляду адміністративної справи. Належне використання експертизи сприяє підвищенню якості правосуддя, зміцненню довіри до адміністративних судів і реальному утвердженню принципу верховенства права у відносинах між особою та державою.
Авторське право (c) 2026 В. М. Козловський https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ЕЛЕКТРОННОГО УРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ НА СУЧАСНОМУ ЕТАПІ ДЕРЖАВОТВОРЕННЯ
У статті досліджено правове регулювання електронного урядування в Україні на сучасному етапі державотворення. Визначено, що електронне урядування є комплексною формою організації публічного управління, яка поєднує правові, організаційні, технологічні та соціальні елементи. Акцентовано увагу на тому, що цифровізація діяльності органів влади не повинна зводитися лише до створення електронних сервісів або переведення адміністративних послуг в онлайн-формат. Її основне призначення полягає в забезпеченні більш доступної, прозорої, ефективної та людиноцентричної взаємодії між державою й суспільством. Проаналізовано нормативну основу електронного урядування, зокрема акти, що регулюють електронний документообіг, електронну ідентифікацію, електронні довірчі послуги, надання публічних електронних послуг, функціонування державних реєстрів, захист персональних даних, доступ до публічної інформації та інформаційну безпеку. Окрему увагу приділено проблемам нормативної фрагментарності, недостатньої інтеграції інформаційних систем, цифрової нерівності, технічної неспроможності окремих органів влади та відсутності чітких механізмів відповідальності за неналежне функціонування електронних сервісів. Зроблено висновок, що подальший розвиток електронного урядування має бути спрямований на систематизацію законодавства, уніфікацію термінології, запровадження єдиних технічних стандартів, посилення кібербезпеки, захист персональних даних і створення дієвих гарантій для користувачів електронних послуг. Визначено, що найбільш перспективними способами вдосконалення є систематизація законодавства, уніфікація термінології, запровадження єдиних технічних стандартів, посилення кібербезпеки, розвиток цифрової інклюзії, підвищення цифрової грамотності населення та створення ефективних процедур захисту прав користувачів електронних послуг. Електронне урядування має розвиватися як людиноцентрична модель публічного управління, в якій цифрові інструменти не замінюють правові гарантії, а посилюють їх.
Авторське право (c) 2026 В. Г. Кравченко https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЗАХИСТ ПЕРСОНАЛЬНИХ ДАНИХ НЕПОВНОЛІТНІХ У ПРАВООХОРОННІЙ ДІЯЛЬНОСТІ
Мета дослідження полягає в комплексному аналізі правових засад захисту персональних даних неповнолітніх у діяльності правоохоронних органів України, виявленні наявних прогалин у національному законодавстві та розробленні науково обґрунтованих рекомендацій щодо їхнього усунення з урахуванням міжнародного досвіду та актуальних європейських стандартів у сфері захисту приватності. Дослідження спрямоване на визначення рівня відповідності національної правової системи вимогам ЄС і міжнародним актам у сфері прав дитини. Встановлено, що чинне законодавство України не забезпечує належного захисту персональних даних неповнолітніх у правоохоронній сфері. Наявні нормативно-правові акти мають фрагментарний характер, не враховують специфіку обробки даних дітей у кримінальному провадженні та оперативно-розшуковій діяльності, а також не містять спеціальних гарантій захисту цієї категорії осіб. Виявлено невідповідність положень національного законодавства стандартам Загального регламенту про захист даних (GDPR) ЄС, оновленої Конвенції Ради Європи 108+ (2018) та Загального коментаря № 25 (2021) Комітету ООН з прав дитини, які передбачають посилений рівень захисту цифрових прав дітей. Під час дослідження виявлено системні порушення принципів мінімізації даних, обмеження мети обробки та строків зберігання персональних даних неповнолітніх у практичній діяльності правоохоронних органів. Це зумовлено відсутністю чітко визначених процедур, недостатнім рівнем правового регулювання та браком належного контролю за обробкою інформації про дітей. Обґрунтовано потребу в запровадженні спеціальних правових та організаційних гарантій захисту даних дітей у правоохоронній сфері. Зокрема, запропоновано гармонізувати національне законодавство зі стандартами ЄС, ухвалити спеціальний нормативно-правовий акт щодо обробки персональних даних неповнолітніх, запровадити інститут уповноваженої особи із захисту персональних даних у правоохоронних органах.
Авторське право (c) 2026 Н. Б. Новицька, В. О. Садова https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ВПЛИВ ЄВРОІНТЕГРАЦІЇ УКРАЇНИ НА ЗМІЦНЕННЯ ФІНАНСОВОЇ БЕЗПЕКИ ДЕРЖАВИ
Метою статті є аналіз впливу євроінтеграційних процесів на фінансову безпеку держави. У статті визначається сутність і важливість фінансової безпеки. Звернено увагу, що в умовах сьогодення доречним варіантом для України зміцнити свою фінансову безпеку є набуття членства в Європейському Союзі (далі – ЄС). Визначено євроінтеграцію як стратегічний курс України, спрямований на набуття членства в ЄС. Зазначено, що євроінтеграція є зближенням України з Євросоюзом на рівні законів, правил і звичаїв, що існують у суспільстві, кінцевим результатом якої має стати вступ України до ЄС. Звернено увагу на переваги євроінтеграції для України, як-от боротьбу з корупцією, реформу судової влади, конституційну реформу та реформу виборчого законодавства, поліпшення бізнесового та інвестиційного клімату, енергоефективність, а також реформу державного управління. Зазначено, що членство в ЄС сприятиме розвитку демократії, економічному зростанню, державній безпеці, забезпечить зміну законодавства відповідно до європейських стандартів. Зроблено акцент на тому, що, ставши членом Європейського Союзу, Україна зможе отримати доступ і до єдиного ринку ЄС, а це зі свого боку сприятиме забезпеченню зміцнення фінансової безпеки держави. Звернено увагу, що саме ЄС сьогодні залишається втіленням демократичних цінностей, що сповідують верховенство права, свободу та економічний розвиток. Запропоновано посилювати євроінтеграційні процеси в Україні з метою зміцнення фінансової безпеки України через розширення економічних і торговельних відносин між Україною та ЄС; зміцнення співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки; вирішення питань, пов’язаних із верховенством права; зміцнення співпраці у сфері політики та безпеки; забезпечення економічної інтеграції України в ринок ЄС; прискорення реформи в Україні у сфері фінансової політики та адаптації законодавства України до законодавства ЄС; вживання заходів для збільшення конкурентоспроможності українських компаній на європейських і світових ринках і поліпшення інвестиційного клімату; сприяння боротьбі з корупцією; забезпечення додаткових фінансових надходжень; створення умов для мотивації повернення громадян України із-за кордону.
Авторське право (c) 2026 Р. Т. Синюта https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРАВОВІ ЗАСАДИ ФІНАНСОВОГО МОНІТОРИНГУ У СФЕРІ ОБІГУ ВІРТУАЛЬНИХ АКТИВІВ
У статті досліджуються правові засади фінансового моніторингу у сфері обігу віртуальних активів в умовах цифрової трансформації фінансової системи та зростання ризиків використання криптоактивів у протиправних фінансових схемах. Віртуальні активи розглядаються як новий об’єкт фінансово-правового регулювання, що поєднує властивості цифрових технологій і фінансових інструментів та потребує спеціального режиму контролю. Обґрунтовано, що фінансовий моніторинг у цій сфері є ключовим елементом системи запобігання легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму, а також інструментом забезпечення фінансової безпеки держави. Особливу увагу приділено нормативно-правовому регулюванню обігу віртуальних активів в Україні, а також міжнародним стандартам FATF. У роботі узагальнено наукові підходи дослідників, які наголошують на фрагментарності правового регулювання, складності ідентифікації учасників криптовалютних операцій, недостатній визначеності класифікації віртуальних активів та обмеженій ефективності традиційних механізмів фінансового контролю в умовах децентралізованих технологій. Встановлено, що наявні правові конструкції не повною мірою враховують специфіку блокчейн-економіки й транскордонний характер цифрових фінансових операцій. Окреслено ключові проблеми у сфері фінансового моніторингу, серед яких: недостатня гармонізація національного законодавства з міжнародними стандартами; відсутність уніфікованої класифікації віртуальних активів; недосконалість механізмів ідентифікації кінцевих бенефіціарів та обмежене використання сучасних технологічних рішень для контролю транзакцій. У висновках запропоновано напрями вдосконалення правового регулювання, зокрема уніфікацію підходів до класифікації віртуальних активів, посилення вимог до діяльності VASP, впровадження технологій RegTech і блокчейн-аналітики, а також поглиблення міжнародної співпраці у сфері AML/CFT. Обґрунтовано, що формування ефективної системи фінансового моніторингу у сфері віртуальних активів є важливою умовою забезпечення стабільності фінансової системи та мінімізації ризиків використання цифрових активів у злочинних цілях.
МЕДІАГРАМОТНІСТЬ В УКРАЇНІ В УМОВАХ ГІБРИДНОЇ ВІЙНИ: ПРАВОВІ ЗАСАДИ ТА ОСВІТНЯ ПРАКТИКА
У статті досліджуються правові та освітні аспекти медіаграмотності в Україні в умовах стрімкої цифровізації та гібридної інформаційної війни. У дослідженні проаналізовано національну нормативно-правову базу, що регулює сферу медіаграмотності, зосереджуючи увагу на її інтеграції в освітню політику, інформаційне управління, медіарегулювання та стратегії національної безпеки. Зазначено, що питання медіаграмотності в Україні регулюється низкою нормативно-правових актів, які визначають правові засади інформаційної безпеки, доступу до інформації, функціонування медіасфери та розвитку освітньої діяльності у сфері формування критичного мислення й протидії дезінформації. У статті також виявлено законодавчі прогалини та неузгодженості, які знижують ефективність державної політики в протидії сучасним дезінформаційним загрозам. Поряд із правовим аналізом у статті презентуються емпіричні результати дослідження компетентностей медіаграмотності серед українських здобувачів закладів вищої освіти. Дослідження ґрунтується на кількісному опитуванні, проведеному в період із вересня по грудень 2024 року серед студентів провідних українських університетів. Загалом було зібрано 424 анкети, з яких 350 валідних відповідей були внесені до фінального аналізу. У дослідженні оцінювалися моделі споживання медіаконтенту, практики верифікації інформації, рівень довіри до цифрових платформ, а також ставлення до дезінформації та пропаганди. Результати свідчать про помірний рівень медіаграмотності й навичок верифікації інформації, а також про високу залежність від месенджер-платформ, зокрема Telegram. Статистично значущого зв’язку між рівнем освіти та компетентністю у сфері верифікації інформації виявлено не було, що свідчить про те, що вища освіта сама собою не гарантує формування критичних медіанавичок. У статті обґрунтовується, що зміцнення суспільної стійкості до дезінформації потребує комплексного підходу, який поєднує узгоджене правове регулювання, інституційну підтримку та практико-орієнтовану медіаосвіту.
Авторське право (c) 2026 Е. Локлі, О. В. Топчій https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЗАВДАННЯ ТА ВИДИ ПРОЦЕСУАЛЬНИХ ГАРАНТІЙ ЗАХИСНИКА НА СТАДІЇ ДОСУДОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ
У статті застосовано комплексний підхід, що визначає застосування загальнонаукових і спеціально-наукових методів дослідження. Зокрема, формально-юридичний метод використано для аналізу норм правових актів, що регулюють процесуальні гарантії захисника на стадії досудового розслідування, його права та обов’язки. Системно-структурний метод застосовано для виокремлення основних завдань кримінальних процесуальних гарантій захисника. Для формування висновків і пропозицій також застосовувалися методи аналізу, синтезу, індукції, дедукції, аналогії. У результаті дослідження запропоновано завдання процесуальних гарантій захисника на стадії досудового розслідування визначати в створенні належних умов для реалізації захисником професійних прав та обов’язків з метою забезпечення ефективного захисту підозрюваного, обвинуваченого чи іншої особи, яка має право на захист відповідно до КПК України, запобігання неправомірному обмеженню прав захисника, відновлення порушених прав захисника, а також гарантування незалежності та автономності діяльності захисника від будь-якого зовнішнього впливу. У функціональному вимірі процесуальні гарантії захисника на стадії досудового розслідування забезпечують не лише формальну можливість участі захисника в кримінальному провадженні, але й його реальну процесуальну активність, спрямовану на досягнення завдань кримінального судочинства та здійснення справедливого правосуддя. Також запропоновано таку класифікацію процесуальних гарантій діяльності захисника на стадії досудового розслідування: 1) за джерелом правового регулювання: а) міжнародно-правові гарантії; б) національні гарантії (Конституція України, КПК України, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», підзаконні акти, Правила адвокатської етики); 2) за суб’єктом забезпечення реалізації гарантій: а) судові гарантії (слідчий суддя як гарант дотримання прав захисника й підозрюваного); б) гарантії, що реалізуються органами досудового розслідування (забезпечення участі захисника, надання доступу до матеріалів, належне повідомлення про процесуальні дії); в) гарантії адвокатського самоврядування (рада адвокатів регіону як орган, що захищають права адвокатів); г) власні гарантії адвоката (професійна етика, можливість залучати помічників і стажистів, право звертатися до ЗМІ чи правозахисних організацій у разі порушення його прав); 3) за рівнем дії: а) загальні гарантії (право на правову допомогу, участь захисника з моменту затримання чи повідомлення про підозру); б) спеціальні гарантії (пов’язані з особливостями проведення окремих слідчих дій щодо адвоката, зокрема обшуку в його житлі чи офісі). Результати дослідження мають не лише теоретичне, а й практичне значення: вони можуть бути використані для вдосконалення кримінального процесуального законодавства, формування єдиної правозастосовної практики та посилення реального захисту прав особи в кримінальному провадженні.
Авторське право (c) 2026 О. В. Урода https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЄВРОПЕЙСЬКА ПРАКТИКА ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ НАЛЕЖНОЇ РИНКОВОЇ ПОВЕДІНКИ ФІНАНСОВИХ УСТАНОВ ТА ЇЇ АДАПТАЦІЯ В УКРАЇНІ
Сучасний етап розвитку фінансового сектору характеризується поглибленням глобалізаційних процесів, цифровізацією фінансових послуг, що зумовлює потребу в переосмисленні підходів до державного регулювання фінансових ринків. Після світової фінансової кризи 2007–2008 рр. стало очевидним, що традиційні механізми пруденційного нагляду не забезпечують належного рівня захисту споживачів і не запобігають зловживанням на ринку. У зв’язку із цим у провідних країнах світу, зокрема в державах Європейського Союзу, сформувався окремий напрям регулювання – нагляд за ринковою поведінкою фінансових установ. Водночас в Україні процес становлення ефективної системи регулювання ринкової поведінки перебуває на етапі формування та потребує подальшого вдосконалення. Незважаючи на ухвалення Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та імплементацію окремих європейських підходів, на практиці залишаються проблеми недостатнього рівня захисту прав споживачів фінансових послуг, низької прозорості діяльності окремих фінансових установ, недосконалості механізмів розкриття інформації та обмеженої ефективності наглядових інструментів. За таких умов особливої актуальності набуває дослідження європейської практики забезпечення належної ринкової поведінки фінансових установ і визначення можливостей її адаптації в Україні. Для досягнення поставленої цілі застосовано комплексний підхід, що визначає застосування загально- та спеціально-наукових методів дослідження. Зокрема, функціональний метод застосовано для визначення функцій суб’єктів, які здійснюють нагляд за ринковою поведінкою в країнах Європейського Союзу. Формально-юридичний метод використано для аналізу норм нормативно-правових актів. Системно-структурний метод застосовано для виокремлення основних особливостей сучасного стану правового регулювання ринкової поведінки. Для формування висновків і пропозицій також застосовувалися методи аналізу, синтезу, індукції, дедукції, аналогії. У статті досліджено європейські підходи до регулювання ринкової поведінки фінансових установ і визначено їхні ключові інституційні та правові особливості. Встановлено, що ефективна модель регулювання базується на поєднанні пруденційного, макропруденційного нагляду й нагляду за ринковою поведінкою із пріоритетом захисту прав споживачів. Проаналізовано досвід окремих країн Європейського Союзу щодо організації наглядових органів, механізмів забезпечення прозорості та розвитку конкуренції на фінансовому ринку. Обґрунтовано напрями адаптації європейської практики в Україні, зокрема через удосконалення законодавства, інституційної спроможності регуляторів і впровадження сучасних механізмів нагляду. Запропоновано кроки для вдосконалення регулювання ринкової поведінки фінансових установ в Україні: а) завершити формування ефективної моделі мегарегулятора для небанківського сектору із чітким розмежуванням повноважень між органами нагляду; б) забезпечити повну гармонізацію законодавства із правом Європейського Союзу, зокрема у сфері захисту прав споживачів і розкриття інформації; в) посилити інституційну спроможність регуляторів через впровадження ризик-орієнтованого підходу та сучасних інструментів нагляду; г) розвивати механізми позасудового врегулювання спорів, зокрема через створення або посилення інституту фінансового омбудсмена; д) підвищувати рівень фінансової грамотності населення та формувати культуру добросовісної поведінки учасників фінансового ринку.
Авторське право (c) 2026 Х. О. Цимбалюк https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ВПЛИВ РАТИФІКАЦІЇ РИМСЬКОГО СТАТУТУ НА КРИМІНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО УКРАЇНИ: ПРОБЛЕМИ ГАРМОНІЗАЦІЇ ПРАВОВИХ НОРМ
У статті досліджено вплив ратифікації Римського статуту Міжнародного кримінального суду на розвиток кримінального законодавства України та проаналізовано основні проблеми гармонізації національних правових норм із міжнародними стандартами. Розкрито міжнародно-правові засади функціонування Міжнародного кримінального суду, зокрема принципи комплементарності, індивідуальної кримінальної відповідальності та відсутності імунітетів для посадових осіб. Проаналізовано етапи інтеграції України до системи міжнародного кримінального правосуддя, охоплюючи конституційні зміни, ратифікацію Римського статуту та внесення змін до Кримінального й Кримінального процесуального кодексів України. Особливу увагу приділено проблемам імплементації міжнародних злочинів у національне законодавство, зокрема питанням кваліфікації злочину агресії, командної відповідальності, визначення юрисдикції та доказування міжнародних злочинів. Висвітлено практичні виклики взаємодії національних органів кримінальної юстиції з Міжнародним кримінальним судом та необхідність підвищення інституційної спроможності правоохоронних органів і судів. Обґрунтовано потребу комплексного реформування кримінального законодавства України відповідно до положень Римського статуту та європейських правових стандартів. Зроблено висновок, що ефективна імплементація норм міжнародного кримінального права є важливою умовою забезпечення верховенства права, невідворотності покарання за міжнародні злочини та зміцнення міжнародного авторитету України.
Авторське право (c) 2026 І. В. Грицюк, Ю. О. Радванський, К. В. Прокопчук https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
КІБЕРЗЛОЧИНИ ЯК СУЧАСНИЙ ВИД ТРАНСНАЦІОНАЛЬНОЇ ЗЛОЧИННОСТІ: ПРОБЛЕМИ РОЗСЛІДУВАННЯ ТА МІЖНАРОДНОГО СПІВРОБІТНИЦТВА
У статті розглянуто кіберзлочини як сучасний вид транснаціональної злочинності, проаналізовано їхні характерні ознаки та особливості прояву в умовах цифровізації суспільних відносин. Визначено особливості розслідування кіберзлочинів, зокрема проблеми роботи із цифровими доказами, забезпечення їх допустимості та ідентифікації осіб, причетних до їхнього вчинення. Окрему увагу приділено нормативному регулюванню та формам міжнародного співробітництва у сфері протидії кіберзлочинності, а також визначено основні проблеми й напрями вдосконалення взаємодії держав у цій сфері. У процесі дослідження використано загальнонаукові та спеціально-юридичні методи, зокрема: діалектичний – для аналізу розвитку кіберзлочинності; системно-структурний – для визначення її місця в системі транснаціональної злочинності; формально-юридичний – для дослідження норм національного та міжнародного законодавства; порівняльно-правовий – для аналізу міжнародних механізмів співробітництва; логіко-юридичний – для узагальнення отриманих результатів. Встановлено, що кіберзлочини характеризуються транснаціональністю, високим рівнем латентності та складністю доказування, що зумовлює потребу у використанні спеціальних знань і сучасної криміналістичної методики. Обґрунтовано, що ефективне розслідування таких злочинів неможливе без належної роботи із цифровими доказами й подолання проблем анонімності в кіберпросторі. Доведено, що міжнародне співробітництво є ключовим елементом протидії кіберзлочинності, однак потребує подальшого вдосконалення в частині спрощення процедур взаємодії, гармонізації законодавства та підвищення ефективності обміну інформацією між державами.
Авторське право (c) 2026 А. Г. Станецький https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВЕ ОЦІНЮВАННЯ ПОШИРЕННЯ ІНФОРМАЦІЇ ЧЕРЕЗ FACEBOOK, YOUTUBE ТА ІНШІ ЦИФРОВІ ПЛАТФОРМИ
У статті здійснено комплексне дослідження кримінально-правових аспектів поширення інформації через соціальні мережі, відеохостинги та інші цифрові платформи в умовах сучасного розвитку інформаційного суспільства. Проаналізовано особливості кримінально-правового оцінювання поширення дописів, репостів, коментарів, відеоматеріалів та іншого користувацького контенту через Facebook, YouTube та інші цифрові ресурси. Особливу увагу приділено проблемі визначення правового статусу соціальних мереж і відеохостингів у контексті ознаки «використання засобів масової інформації» в кримінальному праві України. Досліджено положення законів України «Про інформацію», «Про медіа», Кримінального кодексу України та інших нормативно-правових актів, які регулюють питання поширення інформації в цифровому середовищі. Встановлено, що ключове значення для кримінально-правової кваліфікації відповідних діянь має ознака публічності, яка визначається можливістю доведення інформації до необмеженого кола осіб. Обґрунтовано, що режим доступу до контенту в соціальних мережах та на цифрових платформах безпосередньо впливає на наявність або відсутність ознаки публічного поширення інформації. У роботі проаналізовано сучасні наукові підходи до розуміння понять «засіб масової інформації», «онлайн-медіа», «соціальна мережа», «цифрова платформа» та «інтернет-ресурс». Визначено, що після набрання чинності Законом України «Про медіа» виникла потреба в переосмисленні традиційних підходів до кримінально-правового оцінювання використання цифрових платформ у процесі поширення суспільно небезпечної інформації. Окрему увагу приділено аналізу проблем правозастосування та суперечливості судової практики в справах, пов’язаних із поширенням інформації через цифрові платформи. Обґрунтовано потребу в удосконаленні кримінального законодавства України та виробленні єдиного підходу до кримінально-правового оцінювання поширення інформації в цифровому середовищі з урахуванням сучасних тенденцій розвитку інформаційних технологій і потреб забезпечення національної безпеки України.
Авторське право (c) 2026 В. В. Топчій https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРАВОТВОРЧА ДІЯЛЬНІСТЬ В УКРАЇНІ В УМОВАХ ТРАНСФОРМАЦІЇ ПРАВОВОЇ СИСТЕМИ
Метою дослідження є теоретико-правовий аналіз правотворчої діяльності в Україні в умовах трансформації правової системи, визначення її сутності, змісту та особливостей нормативного регулювання відповідно до Закону України «Про правотворчу діяльність», а також обґрунтування напрямів її вдосконалення. Зазначено, що актуальність дослідження зумовлена глибокими трансформаційними процесами, що відбуваються в правовій системі України в умовах воєнного стану, євроінтеграційного курсу та цифровізації суспільних відносин. У цих умовах зростає значення правотворчої діяльності як ключового інструменту формування зрозумілого й ефективного законодавства. Водночас наявні проблеми, зокрема нормативна фрагментарність, колізії та недостатня узгодженість нормативно-правових актів обумовлюють потребу в науковому осмисленні правотворчого процесу та пошуку способів його вдосконалення. У процесі дослідження використано загальнонаукові та спеціально-юридичні методи, зокрема: діалектичний – для аналізу розвитку правотворчої діяльності; системно-структурний – для визначення її елементів і стадій; формально-юридичний – для дослідження норм законодавства; порівняльно-правовий – для зіставлення наукових підходів і нормативного регулювання; логіко-юридичний – для узагальнення отриманих результатів. У дослідженні розкрито співвідношення понять «правова діяльність» і «юридична діяльність», визначено місце правотворчої діяльності в системі юридичної діяльності. Проаналізовано нормативне закріплення правотворчої діяльності в Україні, зокрема відповідно до Закону України «Про правотворчу діяльність», окреслено її зміст, стадії та принципи. Виявлено проблеми сучасної правотворчості, а саме недостатню системність, наявність колізій і прогалин у законодавстві, а також вплив трансформаційних процесів на її ефективність. Обґрунтовано, що правотворча діяльність є ключовим інструментом формування зрозумілого законодавства та забезпечення належного правопорядку. Встановлено, що підвищення ефективності правотворчості потребує вдосконалення процесу її реалізації, посилення наукового обґрунтування нормативно-правових актів, забезпечення їхньої узгодженості та стабільності, а також врахування сучасних викликів, зокрема євроінтеграційних процесів і цифровізації.
Авторське право (c) 2026 О. М. Бодунова https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МІСЦЕ ВЕРХОВНОГО СУДУ В СУДОВІЙ СИСТЕМІ УКРАЇНИ
У статті досліджено місце Верховного Суду в судовій системі України як найвищого суду, що завершує інстанційну побудову національного судоустрою та забезпечує єдність судової практики. Увагу зосереджено на конституційно-правовому статусі Верховного Суду, його ролі у здійсненні правосуддя, перегляді судових рішень у касаційному порядку та формуванні обов’язкових орієнтирів для однакового застосування норм права судами нижчих інстанцій. Підкреслено, що Верховний Суд не є органом адміністративного керівництва судами, а виконує передусім юрисдикційну функцію, спрямовану на захист прав і свобод людини, утвердження принципу верховенства права та забезпечення правової визначеності. Розкрито значення його правових позицій для стабільності судової практики, передбачуваності судових рішень і підвищення довіри суспільства до правосуддя. Окрему увагу приділено структурі Верховного Суду, до складу якого входять: Велика Палата, що вирішує питання відступу від раніше сформованих висновків і забезпечує узгодженість практики між юрисдикціями, та касаційні суди (Касаційний адміністративний суд; Касаційний господарський суд; Касаційний кримінальний суд; Касаційний цивільний суд). Проаналізовано взаємозв’язок Верховного Суду з місцевими та апеляційними судами, а також його значення для виправлення судових помилок, розвитку правових стандартів і наближення українського правосуддя до європейських підходів. Зроблено висновок, що місце Верховного Суду в судовій системі України визначається не лише його найвищим процесуальним рівнем, а й особливою місією гаранта єдності, послідовності та авторитетності судової влади. Ефективність його діяльності безпосередньо впливає на якість правозастосування, доступ до справедливого суду, реалізацію права на ефективний судовий захист та розвиток демократичної правової держави в Україні, зокрема в умовах сучасного реформування судової системи.
Авторське право (c) 2026 Є. Є. Вайнер https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЗЛОЧИН ВБИВСТВА В СЕРЕДНІ ВІКИ: ПРОБЛЕМИ ВИВЧЕННЯ ЕВОЛЮЦІЇ НАСИЛЬНИЦЬКОЇ ПОВЕДІНКИ
Стаття присвячена дослідженню проблем вивчення насильницької поведінки та злочину вбивства в Західній Європі в Середні віки. Проаналізовано різноманітні підходи до вивчення насильницької активності та коливання рівня вбивств. У статті використані лінгвістичний, загальнонауковий, системно-функціональний, квантитативний (кількісний) і порівняльний методи дослідження. Зазначено, що вбивство довгий час було практично єдиним орієнтиром для представлення та вимірювання насильства й еволюції злочинності. З’ясовано, що середньовічне та сучасне сприйняття вбивства суттєво різняться: а) у середньовічній системі цінностей насильство було пов’язане з культурою честі та чоловічою етикою, за певних обставин відмова від застосування сили вважалася ознакою слабкості та призводила до соціального відторгнення; б) Середнім вікам притаманні суспільна та юридична толерантність до злочинів, скоєних у відповідь на публічне приниження; в площині покарання за зраду та ушкодження честі розглядалося й виправдовувалося домашнє насильство та вбивство подружжя; в) середньовічні вбивці лише частково відповідають сучасному архетипу злочинця як маргіналізованої, аморальної та соціально небезпечної особи. Констатовано, що середньовічна насильницька модель поведінки, яка призводила до скоєння злочину вбивства, характеризується такими ознаками: 1) використанням насильства як механізму вирішення конфліктів; 2) попереднім знайомством між жертвою та нападником у контексті громадського життя (насильство на основі географічної та соціально-професійної близькості); 3) публічним і колективним характером переважної кількості насильницьких дій; 4) емоційним та імпульсивним (без попереднього наміру й обдумування) компонентом насильницької поведінки (образ фізичних нападів, бійок); 5) випадковим характером значної кількості вбивств; 6) переважанням вбивчого насильства, скоєного молодими чоловіками (віком від 20 до 30 років). Зазначено, що зосередження уваги на насильницьких злочинах створює спотворене уявлення про справжню природу злочинності в доіндустріальних суспільствах. Автори вважають доведеним, що зменшення насильства (насамперед рівня вбивств) упродовж Середніх віків і Нового часу не було ні лінійним, ні постійним процесом. Зроблено висновок, що постулювання спаду вбивчої злочинності як послідовної прогресивної еволюції суспільних відносин є хибним і не знайшло підтвердження в джерелах.
Авторське право (c) 2026 Г. Ф. Санжарова, М. О. Мацелик, В. А. Санжаров https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
КОНСТИТУЦІЙНА СКАРГА ЯК ІНСТРУМЕНТ НЕПРЯМОГО ЛОБІЗМУ В ПРАВОТВОРЧОМУ ПРОЦЕСІ
Особлива увага приділяється виявленню функціональних характеристик звернень індивідуального характеру як інструменту реалізації колективних інтересів у сучасних правових системах. Методологічну основу становить поєднання загальнонаукових і спеціально-юридичних методів. Використано системний підхід для визначення місця судових процедур у механізмі правотворення, порівняльно-правовий аналіз для узагальнення наукових підходів до взаємодії груп інтересів і державної влади, а також структурно-функціональний метод для встановлення ролі індивідуальних звернень у процесі нормативних змін. Теоретичне узагальнення дало змогу інтегрувати напрацювання різних наукових напрямів у єдину аналітичну модель. У ході дослідження сформульовано узагальнене визначення судового впливу непрямого характеру як особливої форми реалізації організованих інтересів через процесуальні механізми. Встановлено, що відповідні процедури можуть виконувати не лише правозахисну, а й регулятивну функцію, сприяючи трансформації правового середовища. Запропоновано систематизацію основних напрямів такого впливу, що охоплюють соціально орієнтовані, економічні, політично мотивовані та ціннісно зумовлені форми активності. Обґрунтовано, що багатовекторність проявів зазначеного явища зумовлює потребу у визначенні критеріїв його допустимості та меж застосування. Доведено, що використання інструментів конституційного контролю як каналу реалізації інтересів здатне суттєво впливати на зміст нормативного регулювання та формування правових стандартів. Водночас відсутність належної інституційної визначеності відповідних механізмів створює ризики дисбалансу між приватними та публічними інтересами. Обґрунтовано доцільність розроблення процедурних запобіжників і формування комплексної концепції регулювання відповідних процесів, що сприятиме зміцненню принципів правової визначеності та стабільності правової системи.
Авторське право (c) 2026 Н. А. Сердюк, Є. В. Перегуда https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ОНТОЛОГІЧНІ ТРАНСФОРМАЦІЇ ПРАВА В УМОВАХ ЦИФРОВІЗАЦІЇ: БЕЗПЕКОВИЙ КОНТЕКСТ І ЛЮДИНОЦЕНТРИСТСЬКА ПАРАДИГМА
Статтю присвячено теоретико-правовому аналізу онтологічних трансформацій права в умовах цифровізації крізь призму безпеки та людиноцентризму. Досліджено сутність «онтологічного повороту», що характеризується переходом від статичного нормативізму до динамічних технолого-правових екосистем. Обґрунтовується, що алгоритмізація права в гібридному правовому просторі постає магістральною тенденцією, за якої позитивне право трансформується в адаптивну цифрову базу знань, забезпечуючи коректне випереджувальне регулювання динамічних соціальних процесів. Окреслено дихотомію статусу людини як активного суб’єкта цифрових відносин і вразливого об’єкта алгоритмічного впливу, наголошено на захисті «цифрової гідності» та ментальної автономії особи. Акцентується, що фундаментальні правові принципи залишаються незмінними аксіологічними орієнтирами, навіть за революційних змін правової реальності внаслідок цифровізації. Підтримується концепція інтеграції безпекових гарантій в архітектуру цифрового простору за принципами «legal protection by design» та «security by design», що зміщує фокус із ретроспективної відповідальності на превентивне запобігання шкоді. Висвітлено роль України як донора досвіду цифрової взаємодії людини й держави в надскладних умовах. Зроблено висновок, що цифрова трансформація права має слугувати розширенню людської гідності та свободи, гарантуючи безпеку в глобальному цифровому середовищі.
Авторське право (c) 2026 О. О. Тихомиров https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЮРИДИЧНІ, ЛІНГВІСТИЧНІ ТА ЕТИЧНІ АСПЕКТИ ІНТЕГРАЦІЇ ІНСТРУМЕНТІВ ГЕНЕРАТИВНОГО ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ В ПРОФЕСІЙНУ МОВНУ ПІДГОТОВКУ СТУДЕНТІВ-ПРАВНИКІВ
У статті виокремлено й проаналізовано юридичні, лінгвістичні та етичні аспекти впровадження інструментів генеративного штучного інтелекту (далі – ШІ) у професійну мовну підготовку майбутніх правників, а також запропоновано відповідну цим вимірам модель управління. Застосовано комплексну методологію, доктринальна складова якої містить порівняльно-правовий аналіз п’яти нормативно-правових актів: розпорядження КМУ № 1556-р (2020), Закону України № 4742-IX (2025) «Про академічну доброчесність», Закону України № 2811-IX (2022) «Про авторське право і суміжні права», Регламенту ЄС 2024/1689 (Закону про ШІ) та Регламенту ЄС 2016/679 (Загального регламенту про захист даних). Досліджено інституційні зобов’язання, які ці акти накладають на програми професійної мовної підготовки правників; здійснено порівняльний аналіз вітчизняних норм правового регулювання ШІ та європейських стандартів у контексті євроінтеграційних зобов’язань України. Емпірична складова охоплює аналіз і тематичний синтез даних із шістнадцяти релевантних джерел, зокрема правової бази, емпіричних наукових досліджень, моделей професійного управління та стандарту ISO 18587:2017. Встановлено, що норми українського законодавства та права ЄС синергетично утворюють цілісну й імперативну нормативно-правову основу для регулювання використання ШІ в освітньому просторі. Запропоновано трикомпонентну модель управління, яка охоплює інституційну політику, розробку навчальних програм з правничої мови, що містять формування грамотності у сфері ШІ, та етичну рефлексію для розвитку професійної ідентичності. Використання інструментів ШІ в юридичній практиці не знижує, а, навпаки, підвищує вимоги до мовної підготовки правників. Запропонована модель управління може стати дієвою інституційною відповіддю на виклики сучасного нормативного й педагогічного середовища.
Авторське право (c) 2026 О. В. Хмизова https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЗАХИСТ ДІТЕЙ І ЖІНОК В УМОВАХ ЗБРОЙНОГО КОНФЛІКТУ: ТЕОРЕТИКО-ПРАВОВЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
У статті здійснено комплексне теоретико-правове дослідження проблеми захисту дітей і жінок в умовах збройного конфлікту, спричиненого повномасштабною агресією Російської Федерації проти України, що розпочалася 24 лютого 2022 року. Проаналізовано міжнародно-правові стандарти, які визначають правовий статус зазначених категорій осіб, зокрема положення Женевських конвенцій і Конвенції про права дитини, а також норми міжнародного права у сфері захисту прав людини. Розкрито зміст ключових гарантій захисту дітей і жінок, охоплюючи заборону всіх форм насильства, забезпечення гуманного поводження, доступ до медичної допомоги, освіти та соціального захисту. Проаналізовано український контекст реалізації міжнародних стандартів, зокрема проблеми внутрішнього переміщення, гендерно зумовленого насильства, порушення прав дітей на освіту та безпеку, а також доступу до правосуддя. Визначено ключові виклики імплементації міжнародно-правових норм у національну правову систему, включно із інституційними, процедурними та ресурсними обмеженнями. Сформульовано пропозиції, спрямовані на підвищення ефективності забезпечення прав дітей і жінок в умовах війни й повоєнного відновлення. Метою статті є комплексне теоретико-правове дослідження механізмів захисту прав дітей і жінок в умовах збройного конфлікту. Досягнення цієї мети передбачає аналіз міжнародно-правових норм, що регулюють правовий статус зазначених категорій осіб, зокрема положень міжнародного гуманітарного права та міжнародного права у сфері прав людини. Методологічну основу дослідження становить комплекс загальнонаукових, спеціально-юридичних та міждисциплінарних підходів і методів, застосування яких зумовлене багатовимірністю проблеми захисту прав дітей і жінок в умовах збройного конфлікту. Такий підхід дає змогу забезпечити всебічність, об’єктивність і наукову обґрунтованість отриманих результатів, а також поєднати теоретичний аналіз із практичними аспектами правозастосування. Використання комплексу взаємодоповнювальних методів і підходів забезпечило глибину та системність дослідження, що дало змогу не лише теоретично осмислити проблематику, але й сформулювати практично значущі рекомендації щодо вдосконалення механізмів правового захисту дітей і жінок в умовах збройного конфлікту. Дослідженням встановлено особливості правового статусу дітей і жінок як найбільш вразливих категорій цивільного населення в умовах збройного конфлікту, а також визначено зміст і межі їхнього правового захисту на основі норм Женевських конвенцій і Конвенції про права дитини. Проаналізовано практику Європейського суду з прав людини та Міжнародного кримінального суду, що дало нагоду виявити ключові проблеми імплементації міжнародних стандартів у національну правову систему України. Визначено основні виклики забезпечення прав дітей і жінок в умовах збройної агресії, зокрема у сфері доступу до безпеки, освіти, медичної допомоги та правосуддя. Доведено, що ефективний захист прав дітей і жінок у збройних конфліктах потребує комплексного поєднання норм міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини із належною їхньою імплементацією на національному рівні. Обґрунтовано потребу в удосконаленні правових механізмів захисту, посилення відповідальності за порушення прав зазначених категорій осіб і розширення міжнародного співробітництва. Реалізація запропонованих підходів сприятиме підвищенню ефективності гарантування прав дітей і жінок як у період збройного конфлікту, так і на етапі повоєнного відновлення.
Авторське право (c) 2026 А. Є. Шевченко, О. М. Лощихін, Ю. Н. Бадахов https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРОБЛЕМИ СТРУКТУРУВАННЯ МЕТОДОЛОГІЇ НАУКОВОГО ПІЗНАННЯ ПРАВА
У пропонованій статті увага зосереджена на сучасному стані національної юриспруденції, для якого характерним є поглиблення інтересу до проблем методології наукового пізнання. На сьогодні у сфері наукових досліджень правової дійсності сформувалася чітка тенденція до активного осмислення їхніх методологічних засад. Однак стан розробки методологічних проблем національного правознавства й досі відстає від нагальних потреб, має суттєві недоліки. Зокрема, продовжує ширитися методологічна невизначеність, термінологічне різноманіття, що не сприяє результативності наукового пізнання, глибині його проникнення в сутність досліджуваних явищ і процесів, та загалом лише ускладнює сприйняття методології. Стаття присвячена проблемам структурування методології сучасного правознавства, а саме увага зосереджується на відсутності єдиної стандартизації методологічної бази. Аналіз сучасних підходів до структурування методології правничої науки засвідчує відсутність єдності в питанні кількості її рівнів. Поряд із триступеневою моделлю (філософські, загальнонаукові, спеціально-юридичні) використовується чотирирівнева класифікація, яка додатково виокремлює приватно-наукові (конкретно-наукові, окремо-наукові) методи. Обґрунтовується існування приватно-наукового рівня методології як логічно потрібного, а не штучно створеного. Особлива увага приділяється саме терміну «приватно-наукові методи», який був усталеним в українській науковій мові другої половини ХХ ст., однак у пострадянський період почав витіснятися термінами на кшталт: «конкретно-наукові методи», «окремо-наукові методи», «спеціально-наукові методи» тощо. Підкреслюється, що приватно-науковий рівень є вагомим структурним елементом методології правознавства, оскільки методологія це не лише логіка та схеми, це й пам’ять про втрачений і відновлюваний сенс. Водночас термінологічна варіативність не змінює сутності відповідного явища. Йдеться про методи, що сформувалися в межах певної науки та забезпечують дослідження її специфічного предмета.
Авторське право (c) 2026 В. С. Шилінгов https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПЕРЕГОВОРНИЙ ПРОЦЕС ПРО ВСТУП УКРАЇНИ ДО ЄС: 2026 РІК – СТАН, ВИКЛИКИ, ПЕРСПЕКТИВИ
У статті здійснено комплексний аналіз процесу переговорів про вступ України до Європейського Союзу станом на 2026 р. Визначено особливості сучасного етапу європейської інтеграції, що характеризується переходом від політичного визнання європейської перспективи держави до стадії формалізованих переговорів, завершенням перевірки відповідності національного законодавства праву Європейського Союзу та впровадженням кластерного підходу до ведення переговорного процесу. Розкрито інституційно-правовий зміст переговорів, зокрема значення дорожніх карт у сфері забезпечення верховенства права, реформування державного управління та функціонування демократичних інститутів. Проаналізовано проблемні аспекти виконання вимог Європейського Союзу, пов’язані зі стабільністю правових інститутів, ефективністю правозастосування, кадровою спроможністю органів державної влади та адаптацією законодавства до права Європейського Союзу. Обґрунтовано перспективи подальшого розвитку переговорного процесу з урахуванням внутрішніх трансформацій України та особливостей сучасної політики розширення Європейського Союзу. Зроблено висновок про те, що переговори про вступ України до Європейського Союзу набули системного характеру та виступають ключовим механізмом правового, інституційного і політичного зближення України з Європейським Союзом.
Авторське право (c) 2026 М. Ф. Анісімова, І. О. Єременко https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ДОСВІД ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ ТА ЙОГО ІМПЛЕМЕНТАЦІЯ В УКРАЇНІ
У статті проаналізовано процес розвитку та питання регулювання штучного інтелекту в Україні.. Розглянуто регулювання штучного інтелекту (далі – ШІ) в Україні. Україна як держава-кандидат на вступ до ЄС орієнтується на європейські підходи у врегулюванні цифрової сфери, включно зі штучним інтелектом. Хоча спеціального закону про ШІ в Україні ще немає, за останні роки зроблено ряд кроків у формуванні політики щодо розвитку та використання ШІ-технологій. Метою наукової статті є моніторинг систем штучного інтелекту, які вже існують на ринку, ступінь залученості людини до управління засобами із ШІ, комплексне дослідження поняття адаптованої до українського законодавства з метою виявлення проблем і формування пропозицій щодо їхнього подолання. Особлива увага зосереджена на затвердженій Концепції розвитку ШІ в Україні, зокрема на її регуляторній складовій та міжнародних нормативних актах, які стосуються ШІ. Крім того, було проаналізовано Artificial Intelligence Act – законопрєкт, який отримав затвердження Європейським парламентом. Методи. Методологія дослідження містить загальнонаукові та спеціально-правові методи. Методи аналізу та синтезу використовувалися для вивчення наукових джерел. Порівняльно-правовий метод застосовувався для аналізу міжнародного досвіду та регулювання ШІ можливостей його адаптації до українського законодавства. Нормативно-правовий метод допомагає оцінити чинне законодавство України щодо ШІ. Результати. Важливим кроком у формуванні державної політики у сфері штучного інтелекту стало схвалення Концепції розвитку штучного інтелекту в Україні розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2020 № 1556-р. Також досліджено потенційні переваги наближення до AL Act для України, основні виклики та ризики, особливості використання ШІ у військовій сфері. Висновки. Правове регулювання застосування штучного інтелекту в Україні перебуває на етапі становлення. Україна має розробити комплексну законодавчу базу для регулювання ШІ, що забезпечить відповідальність, етичне використання та прозорість. Інтеграція міжнародних найкращих практик сприятиме підвищенню правової готовності України до впровадження ШІ.
Авторське право (c) 2026 Н. М. Бинюк https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЗМІСТ ПРИНЦИПУ РІВНОСТІ Й ЗАБОРОНИ ДИСКРИМІНАЦІЇ ТА ЙОГО ІМПЛЕМЕНТАЦІЯ В НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО АЗЕРБАЙДЖАНУ
Стаття, що складається з чотирьох частин, містить ґрунтовний аналіз змісту принципу рівності та заборони дискримінації, а також питань його імплементації в національне законодавство Азербайджану на основі різноманіття підходів у правовій доктрині та міжнародній практиці. У першій частині статті обґрунтовуються актуальність і наукова новизна дослідження. Зазначається, що принцип рівності та заборони дискримінації є основою сучасної системи прав людини. Загалом цей принцип забезпечує визнання автономії особи та її ефективну і рівну реалізацію для всіх. Принцип рівності та недискримінації також безпосередньо впливає на зміст інших прав. У другій частині статті аналізуються зміст і основні напрями застосування принципу рівності та заборони дискримінації. Підкреслюється, що рівність і недискримінація є фундаментальним принципом, який регулює відносини між особою та державою. Зазначений принцип у процесі історичного розвитку еволюціонував від етапу нерівності до концепції формальної рівності, а згодом до розуміння матеріальної (реальної) рівності. Крім того, оскільки принцип рівності та недискримінації має міцні міжнародно-правові засади, будь-які порушення в цій сфері можуть спричиняти міжнародно-правову відповідальність держав. У третій частині статті досліджуються питання імплементації положень принципу рівності та заборони дискримінації в національне законодавство Азербайджанської Республіки. Зазначається, що поряд із міжнародними документами особливо важливим є закріплення положень цього принципу в національних нормативно-правових актах і національне законодавство Азербайджанської Республіки передбачає відповідні та потрібні заходи імплементації в цій сфері. У четвертій частині статті сформульовано основні висновки дослідження. Ці висновки охоплюють визначення змісту та елементів розвитку принципу рівності та заборони дискримінації, аналіз питань міжнародно-правової відповідальності у відповідній сфері, розширення міжнародної судової практики, а також заходи національної імплементації.
Авторське право (c) 2026 А. А. Джахангірова https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРАВОВІ ТА ПОЛІТИЧНІ НАСЛІДКИ КОНСТИТУЦІЙНОЇ ПАУЗИ ДЛЯ ІНТЕГРАЦІЇ УКРАЇНИ ДО ЄС
У статті аналізується вплив конституційної паузи, що була впроваджена в Україні під час дії воєнного стану, на процес інтеграції країни до Європейського Союзу. Розглядаються правові, політичні та соціальні наслідки цієї практики, зокрема її вплив на дотримання основних прав і свобод громадян, стабільність правової системи та міжнародну репутацію України. Зазначено, що 23 липня 2024 р. відбулось дванадцяте продовження воєнного стану з початку повномасштабного вторгнення. Офіційна позиція полягає в тому, що в Законі України «Про правовий режим воєнного стану» немає жодних обмежень щодо строків його введення. Встановлено, що, відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто головне не те, що немає жодних обмежень щодо строків введення воєнного стану, а те, що Конституцією та законами України не передбачено його повторне продовження. Вийти з такої правової колізії допомогло введення в Україні конституційної паузи, про що об’явив Президент України 23 грудня 2022 р. на Конференції послів України Оскільки щодо заяв представників держав вищого рівня та їхніх дій Суд ООН дотримується позиції, що такі заяви та дії мають особливу доказову цінність, відсутні підстави ігнорувати офіційну заяву Президента. Така позиція сформульована Міжнародним Судом ООН у справі зі спору між Камбоджею і Таїландом щодо суверенітету над районом храму Преах Віхеар, розглянутій Міжнародним Судом ООН 15 червня 1962 р. У свій час і Постійна палата міжнародного правосуддя в рішенні по спору між Норвегією і Данією про Східну Гренландію визнала зобовʼязуювальним висловлювання норвезького міністра закордонних справ. Так само розцінюється в міжнародно-правовій літературі заява Чжоу Еньлай, який, перебуваючи з візитом в Індії 1956 року, в перемовинах з прем’єр-міністром Індії Д. Неру про індокитайський кордон заявив про визнання китайським урядом лінії Макмагона. Ця заява розцінюється як безумовне визнання Китаєм лінії Макмагона, що становить угоду сторін про даний кордон. Категорію «конституційна пауза» гіпотетично пропонується розглядати як тимчасове призупинення або обмеження дії окремих положень Конституції в умовах надзвичайних обставин, таких як воєнний стан, з метою забезпечення ефективного функціонування державних органів у критичних ситуаціях. Вона передбачає певну адаптацію конституційного ладу до важких умов для оперативного реагування на виклики, що виникають у зв’язку з національною безпекою, війною або іншими надзвичайними обставинами. Конституційна пауза була впроваджена для швидкого прийняття рішень, що не відповідають стандартним процедурам мирного часу, проте в цій ситуації повинні зберігатися основоположні принципи верховенства права та забезпечуватися захист прав людини, щоб уникнути порушень міжнародних зобов’язань і стандартів. Отже, впровадження конституційної паузи під час воєнного стану в Україні дає змогу державним органам ухвалювати оперативні рішення в умовах війни. Але тимчасове призупинення дії Конституції України чи її ключових положень може суперечити європейським правовим стандартам. Зокрема, це може поставити під сумнів дотримання принципу верховенства права, що є фундаментом для членства в ЄС.
Авторське право (c) 2026 В. П. Кононенко, О. В. Чернецька https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ОСНОВОПОЛОЖНІ ПРАВА В ЄВРОПЕЙСЬКОМУ СОЮЗІ: ТЕОРЕТИКО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ
У статті здійснено комплексне теоретико-правове дослідження основоположних прав у праві Європейського Союзу як одного з ключових елементів сучасного європейського правопорядку. Проаналізовано особливості правової природи основоположних прав, їх місце в системі джерел права ЄС, а також значення Хартії основоположних прав Європейського Союзу в механізмі захисту прав людини. Метою дослідження є з’ясування правової природи основоположних прав у праві Європейського Союзу, визначення їх місця в системі джерел права ЄС, а також аналіз особливостей функціонування Хартії основоположних прав Європейського Союзу та меж її застосування у сучасному європейському правопорядку. Методологічну основу дослідження становить сукупність загальнонаукових і спеціально-юридичних методів наукового пізнання. За допомогою історико-правового методу досліджено еволюцію становлення системи прав людини в Європейському Союзі. Формально-юридичний метод використано для аналізу положень установчих договорів ЄС та Хартії основоположних прав ЄС. Порівняльно-правовий метод застосовано для дослідження співвідношення права ЄС, міжнародно-правових стандартів захисту прав людини та національних правових систем держав-членів. Системно-структурний та герменевтичний методи дали змогу розкрити місце основоположних прав у структурі правопорядку ЄС та здійснити інтерпретацію положень Хартії основоположних прав ЄС. У результаті дослідження встановлено, що основоположні права в праві Європейського Союзу мають комплексну та багаторівневу правову природу, яка формується під впливом загальних принципів права ЄС, міжнародно-правових стандартів захисту прав людини та конституційних традицій держав-членів. Доведено, що становлення системи захисту прав людини в ЄС мало еволюційний характер і значною мірою відбувалося під впливом практики Суду Європейського Союзу. Визначено, що сучасна система джерел основоположних прав у праві ЄС охоплює Хартію основоположних прав ЄС, загальні принципи права ЄС та міжнародно-правові стандарти у сфері захисту прав людини, насамперед положення Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Особливу увагу приділено аналізу Хартії основоположних прав Європейського Союзу як ключового джерела прав людини у праві ЄС. Встановлено, що положення статей 51 і 52 Хартії мають системоутворювальне значення для визначення меж її застосування та критеріїв допустимого обмеження прав людини. Обґрунтовано, що загальні принципи права ЄС, зокрема принципи пропорційності, правової визначеності, рівності, недискримінації та захисту законних очікувань, є важливою основою функціонування системи захисту прав людини в Європейському Союзі. Зроблено висновок, що основоположні права у праві Європейського Союзу доцільно розглядати як фундаментальну ціннісно-нормативну основу сучасного європейського правопорядку, яка визначає напрями подальшого розвитку європейської інтеграції на засадах демократії, верховенства права та поваги до людської гідності.
Авторське право (c) 2026 О. І. Косілова, В. О. Ломенко https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ГІБРИДНІ ЗАГРОЗИ ТА ЇХ ВПЛИВ НА ТРАНСФОРМАЦІЮ МІЖНАРОДНО-ПРАВОВИХ НОРМ
У статті досліджено сутності гібридних загроз як сучасного феномена міжнародних відносин, а також визначено їхній вплив на трансформацію міжнародно-правових норм і механізмів забезпечення безпеки. Особлива увага приділяється ролі українського досвіду у формуванні нових підходів до правового регулювання гібридної агресії. У дослідженні використано загальнонаукові та спеціально-юридичні методи, зокрема системний аналіз, порівняльно-правовий метод, формально-юридичний підхід, а також метод узагальнення наукових джерел. Застосовано міждисциплінарний підхід до вивчення гібридних загроз як багатовимірного явища, що охоплює військову, інформаційну, економічну та кібернетичну сфери. Додатково використано аналітичні дані щодо ефективності інструментів протидії гібридним загрозам. Встановлено, що гібридні загрози спричиняють суттєві зміни в міжнародному праві, зокрема розширення поняття агресії за рахунок внесення кібероперацій та інформаційних впливів. Виявлено трансформацію підходів до відповідальності держав, що зумовлює потребу в удосконаленні механізмів атрибуції дій у складних багаторівневих конфліктах. Доведено зростання ролі міжнародних організацій у формуванні колективних механізмів безпеки та адаптації стратегій до нових викликів. Обґрунтовано активізацію розвитку міжнародного гуманітарного права в умовах нетрадиційних форм конфліктів. Визначено, що український досвід протидії гібридній агресії став важливим чинником переосмислення міжнародно-правових категорій і сприяв формуванню нових підходів до кваліфікації агресії та відповідальності. Проаналізовано ефективність основних інструментів протидії, серед яких найбільш дієвими є військове стримування та економічні санкції, тоді як міжнародно-правові механізми потребують подальшого вдосконалення. Зроблено висновок, що гібридні загрози є системним викликом для сучасного міжнародного права, який зумовлює його еволюцію та адаптацію до нових реалій. Трансформація правових норм проявляється в розширенні змісту ключових категорій, розвитку інструментів відповідальності та посиленні ролі інституційних механізмів. Обґрунтовано потребу в подальшій розробці універсальних міжнародно-правових підходів до регулювання гібридних конфліктів, що враховуватимуть їхній комплексний та динамічний характер.
Авторське право (c) 2026 К. С. Лісова, В. Ю. Іскович https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ОКРЕМІ ПРОБЛЕМИ НЕДОПУСТИМОСТІ ДОКАЗІВ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОЦЕСІ З УРАХУВАННЯМ ОСОБЛИВОГО РЕЖИМУ КРИМІНАЛЬНОГО ПРОВАДЖЕННЯ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Сучасні реалії агресивної війни та запровадження правового режиму воєнного стану зумовили зміни кримінальних процесуальних норм. Виклики воєнного часу та потреба в швидкому реагуванні на кримінальні правопорушення призвели до спрощення процедури досудового розслідування, що знайшло своє відображення в статті 615 Кримінального процесуального кодексу України. У таких умовах органи дізнання та досудового слідства вимушені балансувати між дотриманням прав людини та потребою в швидкому та ефективному розслідуванні кримінальних правопорушень. Коли звичний порядок досудового розслідування (санкція суду на проведення слідчих дій, участь понятих під час обшуку, сприйняття судом показів наданих виключно під час судового розгляду) вимушено замінюють іншими альтернативами, постає запитання: де проходить межа між «вимушеною потребою» та порушенням права на справедливий суд? Визнання доказів, здобутих з порушеннями традиційних кримінально-процесуальних процедур, раніше було звичним способом відновлення порушених прав людини «restitutio in integrum» (відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції). Проте в умовах сьогодення такий механізм потребує переосмислення, щоб не допустити безкарності за тяжкі злочини з тим, щоб кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, а жоден невинуватий не був обвинувачений та засуджений. Ця стаття розкриває критерії допустимості доказів, здобутих за особливого режиму кримінального провадження в умовах воєнного стану. Аналізується співвідношення доктрини «плодів отруєного дерева» та винятків з неї на основі правових позицій Верховного Суду США, Європейського суду з прав людини та судової практики Верховного Суду, напрацьованої в сучасних умовах війни. Досліджується критерій «істотності» порушення прав людини під час збирання доказів і його вплив на визнання доказів обмежено допустимими чи не допустимими взагалі. Надається правова оцінка «об’єктивної неможливості» здійснення своїх повноважень слідчим суддею в умовах воєнного стану та функціональної заміни слідчого судді прокурором. У статті пропонується застосування моделі делегування повноважень слідчого в зонах ведення бойових дій оперативним підрозділам як баланс між потребою в швидкому та ефективному проведенні досудового розслідування та належним суб’єктом збирання доказів. Такий підхід допоможе поєднати оперативність проведення слідчих дій в умовах воєнного стану та забезпечення базових прав і свобод людини. Усе це може слугувати вагомим інструментом зміцнення верховенства права в період збройної агресії проти України.
Авторське право (c) 2026 І. А. Демченко, М. А. Нестерюк https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРОБЛЕМИ ЗАСТОСУВАННЯ ОБСТЕЖЕННЯ ПУБЛІЧНО НЕДОСТУПНИХ МІСЦЬ, ЖИТЛА ЧИ ІНШОГО ВОЛОДІННЯ ОСОБИ (ЗА МАТЕРІАЛАМИ СУДОВОЇ ПРАКТИКИ)
У статті з урахуванням результатів вивчення судової практики розглянуто теоретичні та практичні аспекти призначення й проведення обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи й використання отриманих результатів у доказовому процесі. Наведено зміст нормативно-правових актів, які стосуються захисту прав і законних інтересів від несанкціонованого проникнення до житла, іншого володіння осіб та організації й правових підстав проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії (НСРД). Особлива увага приділяється спрямуванню (меті) такої НСРД для виконання завдань кримінального судочинства та особливості використання результатів проведення обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи у доказовому процесу. Наведено перелік кримінальних правопорушень, щодо яких у судовій практиці найчастіше призначається проведення обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи та основні недоліки діяльності органів досудового розслідування. Визначено особливості використання в доказовому процесі результатів проведення цієї НСРД і проблемні сторони цього процесу. З огляду на результати аналізу судової практики наведено основні недоліки щодо призначення та проведення обстеження публічно недоступних місць, житла або іншого володіння особи, які стосуються фактів проведення аудіо-, відеоконтролю особи без призначення й проведення такої НСРД; посилання у вироку на результати проведення аудіо-, відеоконтролю особи як даних, отриманих під час обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи; проведення обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи в місцях, які кримінальним процесуальним законодавством визначені як публічні місця; потреби в призначенні й проведенні інших негласних слідчих (розшукових) дій (накладення арешту на кореспонденцію (ст. 260 КПК України) та огляд і виїмку кореспонденції (ст. 261 КПК України) тощо.
Авторське право (c) 2026 В. В. Лисенко https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
НЕДОСКОНАЛІСТЬ КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА СЗЧ: ПРОБЛЕМА НЕДИФЕРЕНЦІЙОВАНОЇ САНКЦІЇ
Стаття присвячена дослідженню недосконалості кримінально-правового реагування самовільного залишення військової частини або місця служби в умовах воєнного стану в аспекті недиференційованого характеру санкції статті 407 Кримінального кодексу України. Актуальність теми зумовлена потребою в забезпеченні справедливого та пропорційного кримінально-правового реагування на різні за змістом випадки самовільного залишення військової частини в умовах зростання кількості таких діянь та ускладнення фактичних умов проходження військової служби. У дослідженні використано формально-юридичний, системно-структурний, порівняльно-правовий методи, а також аналіз судової практики. У роботі здійснено комплексний аналіз нормативної конструкції статті 407 КК України. Особливу увагу приділено її формалізованому характеру й використанню часового критерію як основного інструменту розмежування кримінально караної поведінки. Розкрито співвідношення диференціації кримінальної відповідальності та індивідуалізації покарання, а також особливості їхньої реалізації в правозастосовній практиці. У межах дослідження встановлено, що чинна санкція статті 407 КК України має уніфікований характер і не забезпечує належного врахування різноманітності фактичних обставин вчинення діяння, зокрема умов проходження військової служби, стану здоров’я військовослужбовця, психоемоційного виснаження та інших об’єктивних чинників. Обґрунтовано, що за таких умов функція індивідуалізації покарання фактично переноситься у сферу судового розсуду, що зумовлює варіативність кримінально-правових наслідків і нестабільність правозастосовної практики. На основі аналізу судових рішень виявлено обмеженість можливостей врахування індивідуалізованих чинників у межах санкції та залежність кінцевого результату від застосування додаткових правових механізмів, зокрема звільнення від кримінальної відповідальності. Окрему увагу приділено виявленню двох моделей кримінально-правового реагування на самовільне залишення військової частини – каральної та компенсаторної. Їхнє співіснування свідчить про внутрішню суперечливість нормативної конструкції та її неспроможність забезпечити справедливий результат без додаткового коригування. Зазначено, що така ситуація створює ризики порушення принципів правової визначеності, пропорційності та рівності перед законом, а також підвищує залежність правозастосування від дискреційних повноважень суб’єктів. У висновках обґрунтовано, що недиференційований характер санкції статті 407 КК України обмежує можливості індивідуалізації покарання та не повною мірою відповідає вимогам справедливості й правової визначеності. Обґрунтовано доцільність переходу до диференційованої моделі кримінально-правового реагування, яка передбачала б врахування причин і умов вчинення діяння, фактичних умов проходження військової служби та поведінки особи після вчинення правопорушення, а також удосконалення санкційної конструкції з метою забезпечення стабільності правозастосовної практики.
Авторське право (c) 2026 А. Г. Мартіросян https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРАВОВА ПРИРОДА ТА ОСОБЛИВОСТІ ПРОЦЕСУАЛЬНОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ РОЗСЛІДУВАННЯ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ, ПОВ’ЯЗАНИХ З КРИПТОВАЛЮТОЮ
Стаття спрямована на комплексне дослідження правової природи віртуальних активів у контексті кримінального судочинства України. Основна увага приділяється розмежуванню понять «віртуальний актив», «криптоактив» та «криптовалюта», а також розробці практичних рекомендацій щодо подолання процесуальних перешкод у разі накладення арешту на цифрові активи та їх визнання речовими доказами. Проведено критичний аналіз відповідності національного законодавства міжнародним стандартам, який висвітлює прогалини у вітчизняному правовому полі, що перешкоджають повноцінному використанню цифрових активів як об’єктів доказування. У процесі дослідження використано сукупність загальнонаукових і спеціальних методів пізнання. Формально-логічний метод застосовано для уточнення понятійно-категоріального апарату. Порівняльно-правовий метод дав змогу зіставити українське законодавство з міжнародними стандартами (Регламент MiCA, Рекомендації FATF). Метод системно-структурного аналізу використано для вивчення технічної складової блокчейну та смарт-контрактів, а аналіз судової практики – для виявлення типових помилок слідства під час доведення контролю над активами. Встановлено, що ключовою проблемою правозастосування є «нематеріальність» криптовалюти, яка стає підставою для відмов у накладенні арешту. Доведено, що для ефективного розслідування фокус доказування має зміститися з права власності на факт ексклюзивного володіння ключами доступу. Виокремлено основні методи ідентифікації власників активів: від аналізу електронних декларацій до використання спеціалізованого програмного забезпечення для деанонімізації транзакцій. Розкрито роль смарт-контрактів як інструментів автоматизації злочинної діяльності та джерел доказової інформації. Зроблено висновок про потребу в адаптації КПК України до цифрових реалій через визнання специфічної форми матеріальності віртуальних активів. Обґрунтовано, що подолання транскордонності криптозлочинів можливе лише через імплементацію міжнародних стандартів прозорості та розширення інструментарію блокчейн-аналітики в роботі правоохоронних органів. Уніфікація підходів до розуміння технічної та юридичної природи криптовалют є запорукою мінімізації процесуальної невизначеності та забезпечення невідворотності покарання.
Авторське право (c) 2026 Т. П. Яцик, Т. В. Черненко https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЗАХОДИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ КРИМІНАЛЬНОГО ПРОВАДЖЕННЯ В СИСТЕМІ КРИМІНАЛЬНОГО ПРОЦЕСУАЛЬНОГО ДОКАЗУВАННЯ: СТАНДАРТИ ДОКАЗОВОЇ ОБҐРУНТОВАНОСТІ ТА ВИМОГИ ВЕРХОВЕНСТВА ПРАВА
У статті на основі авторської концепції кримінального процесуального доказування досліджено місце заходів забезпечення кримінального провадження в системі засобів доказування та вимоги верховенства права до їхнього застосування. Обґрунтовано, що ці заходи мають самостійну забезпечувальну правову природу. Їхнє внесення до системи засобів доказування в широкому розумінні є функціональним: застосуванню заходу передує доказове обґрунтування, а його реалізація може створювати умови для одержання, збереження, перевірки або використання доказової інформації. Водночас не кожний захід у кожному провадженні виконує доказово-забезпечувальну функцію. Уточнено співвідношення правової, фактичної та доказової підстав застосування заходу. Правову підставу становлять норми, що визначають допустимість, мету, компетенцію, процедуру й межі втручання; судова ухвала є індивідуальною формою дозволу на його реалізацію, але не передумовою власного постановлення. Стандарт доказування визначено як поріг переконливості щодо окремої тези, а стандарт доказової обґрунтованості – як комплекс вимог до якості доказової основи, логіки аргументації, розподілу тягаря, судової перевірки та мотивування. Пропорційність розглянуто як самостійний правовий тест, що спирається на доведені факти, а не як властивість доказів. Обґрунтовано покладення тягаря обґрунтування на ініціатора заходу й неприпустимість усунення судом істотних прогалин його позиції. Процесуальна активність слідчого судді або суду має полягати в змістовній перевірці поданих доказів, а не у формуванні нової фактичної підстави замість сторони. Встановлено, що зі зростанням інтенсивності та тривалості правообмеження мають посилюватися конкретність доказів, глибина перевірки й деталізація мотивів, хоча встановлений законом поріг доказування не змінюється довільно. Запропоновано семиелементний тест правової та доказової перевірки заходів і уточнено його застосування в провадженні in absentia та під час використання даних у цифровій формі.
Авторське право (c) 2026 М. А. Погорецький https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
САНКЦІЙНА КОНФІСКАЦІЯ АКТИВІВ БЕЗ ОБВИНУВАЧУВАЛЬНОГО ВИРОКУ: ЦИВІЛЬНО-ПРАВОВИЙ МЕХАНІЗМ ЧИ КВАЗІКРИМІНАЛЬНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ?
Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи: діалектичний, формально-юридичний, системно-структурний, порівняльно-правовий, а також метод аналізу практики Європейського суду з прав людини. Застосування цих методів дало змогу дослідити правову природу санкційної конфіскації, виявити її змістовні ознаки та співвіднести з міжнародними стандартами прав людини. Встановлено, що санкційна конфіскація активів без обвинувального вироку є новітнім правовим інститутом, який формується на перетині публічного та приватного права й має змішану природу, реалізується поза межами кримінального провадження, однак за своїми наслідками наближається до кримінально-правових санкцій, що дає змогу кваліфікувати її як квазікримінальний захід. Доведено, що застосування цього інституту супроводжується ризиками порушення конституційних гарантій права власності та презумпції невинуватості, а також стандартів ЄСПЛ щодо справедливого судового розгляду. Проаналізовано практику Вищого антикорупційного суду та окремі міжнародні кейси, що підтверджують тенденцію до розширеного застосування санкційних механізмів у відповідь на загрози національній безпеці. Виявлено проблеми доказування та різницю між кримінальним стандартом «поза розумним сумнівом» і цивільним стандартом «балансу ймовірностей», що впливає на рівень гарантій захисту прав осіб. Обґрунтовано, що санкційна конфіскація не може бути віднесена виключно до кримінального або цивільного права, оскільки поєднує елементи обох галузей і функціонує як інститут sui generis. Її застосування потребує підвищених процесуальних гарантій, чіткого судового контролю та гармонізації із практикою ЄСПЛ. Запропоновано напрями вдосконалення правового регулювання, зокрема уточнення правової природи інституту, запровадження посиленого стандарту доказування, уніфікацію судової практики та забезпечення прозорості використання конфіскованих активів. Реалізація цих заходів дасть змогу забезпечити баланс між інтересами національної безпеки та захистом фундаментальних прав людини.
Авторське право (c) 2026 Н. В. Лаговська, Е. М. Безула, О. О. Левченко https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Методи дослідження охоплюють комплексний підхід: аналіз чинного законодавства України у сфері авторського права та академічної доброчесності; порівняльно-правовий аналіз міжнародних норм і практик; історико-правовий метод для простеження еволюції прихованого авторства від античності до сучасності; системний метод для виявлення колізій між правовими нормами та етичними стандартами; контент-аналіз наукових публікацій і публічних дискусій; а також дослідження судової практики, зокрема рішень Верховного Суду та прикладів зарубіжних юрисдикцій, де гострайтинг оцінювався крізь призму професійної доброчесності. Результати дослідження засвідчили, що гострайтинг має багатоформатний характер і неоднакове сприйняття залежно від сфери застосування. У політиці та бізнесі він легітимізується як інструмент професійної допомоги й комунікації, тоді як у науці та освіті кваліфікується як порушення академічної доброчесності. Виявлено відсутність чіткого правового регулювання цього явища в українському законодавстві, що створює правову невизначеність і ускладнює кваліфікацію відповідних відносин. Судова практика Верховного Суду підтверджує тенденцію до розширеного розуміння академічної доброчесності, охоплюючи питання належного авторства, коректного зазначення внеску інших осіб і прозорості створення наукових робіт. Висновки роботи підкреслюють потребу в розробленні правових механізмів, які б враховували специфіку різних сфер суспільної діяльності. У науковій та освітній сфері приховане авторство має залишатися абсолютно недопустимим як форма обману й порушення принципів доброчесності. Водночас у політиці, бізнесі та культурі доцільним є створення диференційованих процедур, що забезпечують прозорість співпраці, баланс між конфіденційністю, винагородою й правами на авторство. Нормативне осмислення гострайтингу дасть змогу уникнути правової невизначеності, забезпечити захист інтересів сторін та утвердити довіру до результатів інтелектуальної діяльності.
Авторське право (c) 2026 В. А. Миколаєць https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПЕРЕВІРКА НОТАРІУСОМ САНКЦІЙНОГО СТАТУСУ УЧАСНИКІВ ПРАВОЧИНУ: ПРАВОВІ МЕХАНІЗМИ ТА ПРОБЛЕМИ РЕАЛІЗАЦІЇ
Метою статті є визначення змісту та меж обов’язку нотаріуса щодо перевірки обмежень, які можуть впливати на посвідчення правочинів щодо майна, корпоративних прав та інших активів. У дослідженні застосовано формально-юридичний метод для аналізу норм про нотаріат, санкційну політику й фінансовий моніторинг; системний метод для з’ясування зв’язку між нотаріальною процедурою, публічно-правовим контролем і захистом цивільного обороту; порівняльно-правовий метод для врахування європейських підходів до управління ризиками, пов’язаними з активами осіб, щодо яких застосовано обмежувальні заходи. Емпіричну основу становлять приписи законодавства, відомості відкритих реєстрів і типові моделі нотаріальних дій щодо розпорядження активами. Обґрунтовано, що перевірка нотаріусом санкційного статусу не зводиться до технічного пошуку даних у реєстрі, а є складовою превентивної функції нотаріату. Встановлено, що найбільш проблемними є випадки, коли обмеження застосовано не до безпосередньої сторони правочину, а до особи, яка може здійснювати вирішальний вплив через структуру власності, представництво або пов’язаних осіб. Встановлено, що Державний реєстр санкцій підвищує доступність інформації, однак не усуває потреби в правовому оцінюванні майнових і корпоративних зв’язків. Окремо підкреслено ризики помилкової ідентифікації, різного тлумачення обсягу перевірки та надмірного обтяження добросовісних осіб. З’ясовано, що відсутність єдиного алгоритму дій може спричиняти неоднакову нотаріальну практику, затримку посвідчення правочинів і необґрунтоване перенесення на нотаріуса функцій, близьких до розслідування прихованих корпоративних зв’язків. Запропоновано розглядати перевірку як багаторівневу процедуру, що поєднує ідентифікацію особи, аналіз представництва, встановлення кінцевого бенефіціарного власника, документування результатів і повторну перевірку перед вчиненням нотаріальної дії. Наголошено на потребі в розробці методичних рекомендацій, інтеграції державних реєстрів, уніфікації доказів проведеної перевірки та чіткого визначення межі відповідальності нотаріуса.
Авторське право (c) 2026 А. О. Мілевська, Б. А. Кримчанін https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПЕРСПЕКТИВИ ЗАСТОСУВАННЯ МЕДІАЦІЇ ПІД ЧАС ВИРІШЕННЯ МЕДИЧНИХ СПОРІВ
Мета цієї статті полягає в здійсненні комплексного аналізу зарубіжних і вітчизняних джерел, визначенні перспектив застосування медіації під час вирішення медичних спорів і розробки пропозицій щодо вдосконалення вітчизняного законодавства та впровадження медіації в медичну сферу. У процесі дослідження використовувалися теоретичні (аналіз, синтез, узагальнення, систематизація тощо) та емпіричні методи (спостереження, опитування, класифікація тощо). Здійснено аналіз конфліктів, що виникають у сфері охорони здоров’я між пацієнтами та суб’єктами надання медичних послуг. Доведено, що такі конфлікти часто пов’язані не лише з юридичним оцінюванням дій медичних працівників, а й із суб’єктивним сприйняттям пацієнтами результатів лікування та рівня уваги з боку лікаря, недоліками комунікації, відсутністю пояснень щодо діагнозу, методів лікування й можливих ризиків, складністю встановлення причинно-наслідкового зв’язку між медичним втручанням і шкодою. Доведено доцільність застосування медіації під час вирішення конфліктів у сфері охорони здоров’я, що дає змогу закладу охорони здоров’я зберегти свою репутацію й авторитет керівництва та медичного персоналу, а пацієнту задовольнити потребу в справедливості. Водночас обидві сторони заощаджують час, кошти та уникають додаткових негативних емоцій. Визначено перевагу медіації над традиційним судовим способом вирішення спорів завдяки її конфіденційності, гнучкості та швидкості, особливо в контексті перевантаження судової системи. Обґрунтовано доцільність розробки чітких організаційно-правових моделей інтеграції медіації у внутрішні процедури медичних закладів, спеціальних критеріїв для відбору й підготовки медичних медіаторів, що мають враховувати специфічний характер конфліктів у сфері охорони здоров’я. Окрему увагу приділено правовим засадам застосування процедури медіації та практичним викликам на шляху імплементації медіації в Україні, включно із потребою в спеціалізованій кваліфікації медіаторів для врегулювання медичних спорів. На основі зарубіжного досвіду сформовані рекомендації щодо вдосконалення національного регулювання та впровадження медіації в медичну сферу. Зроблено висновок, що медіація є перспективним, орієнтованим на інтереси сторін інструментом зниження конфліктності в системі охорони здоров’я, підвищення рівня захисту прав пацієнтів і розвантаження судової системи.
Авторське право (c) 2026 І. В. Чеховська, П. Хмєляж https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0